1b.+Sartre

=Jean-Paul Sartre=

Den franske filosofen og forfatteren Jean-Paul Sartre ble født i 1905 og vokste til å bli en av de mest fremtredende representantene for den ateistiske eksistensialismen. Sartre ble født i Paris og begynte på det prestisjefulle gymnaset //Lycée Henri-IV// i en alder av 10 år. Her bodde han med sin mor og bestefar Charles Schiweitzer som var lektor i tysk og fikk hjemmeundervisning av han i tillegg. Allerede i 1920, bare 15 år gammel, flyttet Sartre tilbake til Paris hvor han gikk på Henri-IV som internatelev. Det var på denne skolen han fattet interessen for samtidslitteratur og bestemte seg for å gå videre på elitehøyskolen École Normale Supérieure. Senere jobbet han som lærer frem til 1944, hvor han resten av livet livnærte seg som forfatter, filosof, kritiker og politisk skribent.

«eksistens går foran essens» Måten vi mennesker lever på er bestemmende for hva og hvem vi er. Vi blir den vi er gjennom våre handlinger og vårt engasjement i disse handlingene.

Eksistensfilosofi
//**Væren og Intet**// er tittelen på Sartres verk og beskriver hovedpunktene i hans filosofi. Hans tanker er en grundig undersøkelse av væren, eller hva det vil si at noe ”er”. Videre tar han utgangspunkt i mennesket fordi det er det som opplever væren og kan definere at noe eksisterer. For å forstå tankegangen til Sartre er det særlig to begrep som er viktig å få med seg, (1) tingens væren som i-seg-væren og (2) mennesket som for-seg-væren. Sartre prøver i sine tanker å fremheve for-seg-væren (mennesket) sett i kontrast til i-seg-væren, et objekt. Altså læren om mennesket og en beskrivelse av de værensformene som eksisterer. For å underbygge bruker han bevissthet, frihet, angst og vond tro som argumenter i sin analyse.

**//Bevisstheten//** er en faktisitet, altså menneskets faktiske posisjon som er det som dens fortid har gjort personen til. Man referer ofte til sin fortid for å beskrive den man er for å bli bevisst på seg selv, men ifølge Sartre er ikke, og kan ikke for-seg-væren være indentisk med individets fortid. For å presisere er da ikke mennesket det den er. I tillegg bruker han ordet transcendens som et uttrykk for å beskrive trekk ved bevisstheten. ”Dens grunnleggende prosjekt er å oppnå identitet med seg selv, samtidig som den forblir bevissthet, dvs. å bli væren-i-seg-for-seg. Det vesen som tenkes å ha denne væremåte er det som i vår kulturkrets kalles «Gud».”.

Sartre tror også på at mennesket er fritt, han hevder at **//frihet//** ikke er en egenskap på lik linje med for eksempel omsorg, men at mennesket er frihet. I sine frihetsbegrep nevner han en rekke aspekter som grunngir påstanden hans om at mennesket har en fri vilje. Som menneske har man frihet til for eksempel å velge følelser. Når man er lei seg er dette en følelse, en reaksjon på den situasjonen personen selv har valgt fritt å sette seg i. For å sette det på spissen kan man derfor ikke hevde at ”følelsene overfaller meg” fordi man selv tillater å bli overfalt av dem. Han trekker også frem at man står fritt til å velge hvilke verdier man skal legge til grunn for sine handlinger, som igjen definerer hvordan man er som person, sin egen eksistens. På bakgrunn av dette finnes det ingen unnskyldninger for dårlige handlinger, ettersom man da har lagt til grunn gale verdier og normer.

Når det kommer til frihet følger det også ansvar, og med dette ansvaret kommer det angst. ”Det er i angsten at mennesket blir seg sin frihet bevisst” (__ [|oaks.nvg.org] __), altså man er den man gjør seg til, den man velger å bli. Selv kom Sartre opp med et fortreffende godt eksempel for å beskrive denne angsten han mener kommer med friheten og bevisstheten. ”Om jeg står på kanten av et stup, er svimmelheten jeg da opplever angst i den grad jeg er redd, ikke for å falle i avgrunnen, men for å kaste meg i den”. Her må vi skille mellom frykt og angst, der angsten er en følelse som kommer av frivilje, mens frykt på den andre siden er ytre faktorer som man ikke kan kontrollere. Dvs. at man for eksempel kan tråkke feil, det kan være ettergivende eller vind som blåser deg bort.

Han nevner også forskjellen mellom ”angst for fremtiden” og ”angst for fortiden”. Angst for fremtiden er som i eksempelet beskrevet ovenfor der mennesket blir oppmerksom på at angsten kommer fra de muligheter de kan velge selv. På den andre siden er angsten for fortiden det faktum at fortiden som har gjort til at man er blitt som man er, ikke kan bestemme hvem man fremdeles er. Med andre ord kan man tolke Sartres fremstilling som at ”mennesket bli oppmerksom på at det ikke er det det er (identisk med sin fortid). Det er totalt fritt”.

For og videre forklare eksistensfilosofien mener Sartre at denne friheten og det ansvaret som nå ligger til grunn blir vanskelig å bære, og at man derfor sjeldent opplever angst. Han begrunner dette med at vi flykter fra oss selv, noe han kaller **//vond tro//** ([|fofo.no]). Når en person har vond tro lyver han ikke bare for seg andre gjennom å søke tilflukt i transcendensen, men også for seg selv. Derfra konklusjonen om at dette er et selvbedrag. I sin higen for for-seg til å oppnå i-seg væremåte, vil altså mennesket bedra seg selv til å tro på noe som ikke kan være, vond tro. Sartre har eksemplifisert problemstillingen med en kvinne som benekter å bli utsatt for tilnærmelser med seksuelle intensjoner. Selv forstår kvinnen at det er dette som er motivet, men hun fornekter undertonene og søker tilflukt i en transcendens med i-seg væremåte, altså et objekt. Gjennom en slik handling har kvinnen gjort seg skyldig i selvbedrag og flykter fra den hun er.

Også forholdet mellom to mennesker blir problematisert i analysen til Sartre. Han legger her stor vekt på at møte mellom to mennesker alltid er konfliktfyllt, og at man alltid står i fare for å bli frarøvet sin egen frihet. Subjekt-subjekt fremstillingen som for eksempel kjærligheten prøver å oppnå vil ikke gå da den ene friheten vil underkaste seg den andre. Han går så langt i sin argumentasjon at han hevder en slik tilnærming aldri vil kunne finne sted. Gjensidig anerkjennelse er bestrebelser på å bli i-seg-for-seg, altså en higen på å være Gud. Man vil på den andre siden da stå igjen med en objektiv-subjektiv fremstilling av det potensielle forholdet.

Oppsummering
Jean-Paul Sartre er kjent som grunnleggeren av eksistensialismen, en retning som fokuserer på det konkrete individets eksistens. Tankeretningen er opptatt av menneksets liv med vekt på ansvar, frihet og valgmuligheter. Mennesket er et produkt av de handlingene de gjør. Gjennom livet var Sartre sterkt engasjert i politiske spørsmål og stilte kritiske spørsmål til blant anna den internasjonale borgeligheten. Han fremsto også som leder for et studentoppgjør og et arbeideroppgjør i 1968, og da han døde i 1980 ble han fulgt til graven av nærmere 50 000 mennesker. På grunn av hans tanker om individets eksistens og om frihet og bevisshet ble han i årene før hans død kalt for "vestens intelletuelle samvittighet". Han viste til hvordan mennesket kunne velge dens vei helt fritt, men også hvilke konsekvenser dette kunne få.

Kilder:
[] (sist besøkt 17.03.2011) [] (sist besøkt 17.03.2011) [] (sist besøkt 18.03.2011) [] (sist besøkt 18.03.2011) [] (sist besøkt 18.03.2011) [] (sist besøkt 18.03.2011)